Гичин Фунакоши, Генва Накасоне
Двайсетте ръководни принципа на карате
Духовното завещание на майстора

Превод от английски: Данчо Господинов, 2006

chitanka.info

Предговор

Двайсетте принципа на карате са въведени от Гичин Фунакоши като начин за насочване на неговите ученици да изучат по-пълно духовните страни на Пътя на карате, или карате-до. От древни времена карате е било преподавано тайно в родното място на майстор Фунакоши — остров Окинава. Той се заема да въведе и насърчи практикуването на карате в столицата Токио, където то продължава да се развива и до ден днешен.

Тези, които желаят да се обучават в Пътя на карате, не трябва да се концентрират само върху техническите аспекти; необходимо е също така да се стремят да култивират духовните аспекти на Пътя, тъй като истинското карате-до тренира и духа, и тялото. Двайсетте принципа на Гичин Фунакоши дават на новаците в карате-до достъп до духовните аспекти на бойното изкуство. За вече напредналите принципите са богати ресурси за духовно развитие.

Текстът, който следва, е съставен от кратки коментари, които аз написах върху двайсетте принципа. Майстор Фунакоши прочете и одобри тяхното съдържание.

Генва Накасоне

1938 г.

1

Не забравяй, че карате-до започва и завършва с рей

Ведно с джудо и кендо, карате-до е характерно японско бойно изкуство. И както е при сродните му бойни изкуства, карате-до трябва да започва тъй, както следва и да завърши — с рей.

Рей често е дефинирано като „почит, уважение, зачитане“, но всъщност означава много повече. Рей обхваща както уважителното отношение към другите, така и самоуважението. Когато тези, които почитат себе си, пренесат това чувство на почит — т.е. уважение — към други, тяхното действие не е нищо друго освен израз на рей.

Казва се, че „без рей настъпва хаос“, както и че „разликата между хората и животните се състои в рей“. Бойни методи, на които липсва рей, не са бойни изкуства, а просто достойно за презрение насилие. Физическа мощ без рей не е нищо повече от груба сила, а ползата от нея за хората е нищо и никаква.

Трябва да се отбележи, че макар държанието на някой да е изрядно, без искрено и почтително сърце той не притежава искрено рей. Истинското рей е външен израз на едно почтително сърце.

Всички бойни изкуства започват и завършват с рей. Ако не се практикуват с чувство на почит и уважение, те са просто форми на насилие. По тази причина бойните изкуства трябва да отстояват рей от началото до края.

2

Няма първи удар в карате

„Мечът никога не трябва да бъде ваден безразсъдно“ е най-важният принцип на поведение във всекидневния живот на самурая. За почтения и уважаван човек е било важно да изтърпи до самия предел на възможностите си, преди да предприеме действие. Само след достигане до точката, в която ситуацията не може да бъде търпяна повече, мечът е бил ваден от ножницата. Това е основно положение в японското бушидо (Пътят на воина).

В карате ръцете и краката могат да бъдат също толкова смъртоносни, колкото острието на меча. Затова принципът „няма първи удар в карате“ е продължение на основния самурайски принцип, че трябва да се избягва необмисленото използване на оръжия. Той подчертава абсолютната необходимост от търпение и въздържаност.

Този принцип може да бъде видян и в съветите, оставени от майстора на карате Ясуцуне Итосу, който казва:

… когато стане необходимо, човек без съжаление трябва да положи живота си за своя господар или родители, смело жертвайки себе си в името на общото благо. Но карате [учи, че] истинският смисъл на това не се отнася до двубоя с враг. Следователно в случай, че някой грубиян и хулиган се нахвърли върху вас с обидни и враждебни думи или сте предизвикан от агресивен провокатор, вие трябва да избягвате нанасянето на смъртоносен удар. Трябва да имате за свой най-важен принцип, че избягването да навреждате на други с юмруците и краката си е ваша първа грижа.

Дори при критични обстоятелства трябва да се стремите да избягвате нанасянето на смъртоносен удар. Това може да се оприличи с удрянето на нападателя с опакото на меча, а не с острието. Важно е да оставите на вашия противник време да размисли или да съжали за действията си.

От друга страна, когато обстоятелства извън контрол накарат практикуващите карате да прибягнат до действие, те трябва да отвърнат от все сърце и без грижа за живота или крайниците на противника, давайки воля на своето бойно умение да блесне в максимална степен. Това действително е истинският дух на будо (Пътят на бойните изкуства) и изразява правилно духа на втория принцип.

Мнозина не успяват да схванат истинския смисъл на втория принцип и твърдят, че цялото будо се основава на принципа на първия удар. Най-въроятно те дори не разбират, че йероглифът бу (?), „боен“ се състои от два йероглифа, които означават „спирам, възпирам“ (?) и „алебарди“ или „копия“ (?). Така бойното изкуство възпира боя. По същия начин йероглифът „изтърпяване“ или „въздържаност“ (?) е идеограма, извлечена от острие (?), което е държано и контролирано от ума или духа (?).

Само когато човек се сблъска със ситуация, толкова непоносима, че способността му да я изтърпи (или да я приключи без сблъсък) е изчерпана, мечът трябва да бъде изваден от ножницата или копието да промуши противника. Това е истинският дух на будо. Въпреки всичко, в най-лошия сценарии, при който битката е неизбежна, е правилно да поемеш инициативата, да атакуваш отново и отново, докато постигнеш победа.

3

Карате е на страната на справедливостта

Справедливост е това, което е правилно, както трябва да бъде. За да възтържествува справедлививостта, се изискват истинска сила и способности.

Хората са най-силни, когато са уверени, че са прави. Силата, която идва от увереността на някой, който знае, че той или тя е прав(а), е изразена в поговорката: „Когато сам проуча нещата и видя, че имам право, тогава независимо дали се сблъсквам с хиляда, или с десет хиляди противници, аз трябва да ги притискам.“ Да избягваш действие, когато справедливостта е в опасност, показва липса на смелост.

Карате е бойно изкуство, в което ръцете и краката са като мечове, и то не трябва да бъде използвано несправедливо или неподобаващо. Практикуващите карате трябва да са на страната на справедливостта във всички случаи и само в ситуации, в които нямат друг избор, тяхната сила трябва да намери израз чрез използване на ръцете и краката им като оръжия.

4

Когато знаеш врага си и знаеш себе си, и в сто битки да влезеш, няма опасност. Когато не знаеш врага си, но знаеш себе си, шансовете за победа или поражение са равни. Когато не знаеш нито врага си, нито себе си, всяка битка със сигурност ще бъде опасна.

Сундзъ, „Нападателна стратегия“, За военното изкуство

Първо познай себе си, след това — другите

От древни времена този прочут пасаж е бил широко известен сред практикуващите бойни изкуства. В личните си начинания ние знаем своите любими техники и слабите си места. Но в боя трябва да сме съвсем наясно не само със своите силни и слаби страни, но да разбираме и тези на противника. Тогава, дори в сто сблъсъка, опасността е минимална. Ако познаваме себе си, но не и противника, победата или поражението зависят от случайността. Но да влизаш в битка, без да познаваш нито себе си, нито противника си, е все едно да мушкаш насам-натам безразборно или да воюваш сляп — всяко твое начинание ще те вкара в опасности.

Практикуващите карате трябва да бъдат напълно наясно със своите силни и слаби страни и никога да не биват заслепявани или ослепявани от самомнение или самонадеяност. Тогава те ще бъдат в състояние да оценят спокойно и внимателно силите и слабостите на своите противници и да набележат идеална стратегия.

5

По-важно е как мислиш, а не колко си техничен

Един ден прочутият майстор на меча от XVI в. Цукахара Бокуден решил да провери възможностите на своите деца. Първо повикал в стаята си своя най-голям син — Хикоширо. Когато Хикоширо побутнал вратата, за да я отвори, той забелязал, че тя е по-тежка от обикновено и, опипвайки горния ръб на вратата, открил и махнал поставената там тежка дървена облегалка за глава, внимателно оставяйки я на същото място, след като влязъл в стаята.

След това Бокуден призовал втория си син — Хикогоро. Когато нищо неподозиращият Хикогоро бутнал вратата, облегалката паднала, но той бързо я хванал и я поставил там, където тя обикновено стояла.

После Бокуден извикал третия си син — Хикороку. Когато Хикороку, който превъзхождал братята си по технически умения, енергично бутнал вратата, облегалката паднала и го ударила по главата. Със светкавичен рефлекс Хикороку извадил късия си меч, запасан на кръста му, и съсякъл облегалката на две, преди тя да е паднала на татамито върху пода.

Бокуден казал на синовете си: „Хикоширо, човекът, комуто ще предам нашия метод за бой с меч, трябва да бъдеш ти. Хикогоро, ако се упражняваш и не губиш надежда, някой ден може да достигнеш равнището на своя брат. Хикороку, в бъдеще ти съсигурност ще доведеш този дом до разруха и ще посрамиш бащиното си име. Не трябва да има никой толкова неблагоразумен като теб в къщата ни“. И с това той се отрекъл от Хикороку.

Тази история илюстрира принципа, че в бойните изкуства умствените способности са по-важни от техниката. Те трябва да преобладават над нея.

Друга добре известна история може да бъде използвана за илюстрация на принципа „начинът на мислене стои над техниката“. Сред учениците на Бокуден бил мъж с извънредни технически умения. Докато си вървял по улицата, този ученик минал покрай плашлив кон, който внезапно хвърлил къч към него, но той пъргаво извъртял тялото си, за да избегне къча, и така се отървал без нараняване. Минувачите, които станали свидетели на случката казали: „Той наистина заслужава да бъде наричан един от най-добрите ученици на Бокуден. Бокуден сигурно ще му предаде тайните си, ако няма някой друг.“

Но когато Бокуден чул за инцидента, той бил разочарован и казал: „Погрешно съм го преценил.“ След което го изгонил от школата.

Хората не могли да разберат основанията на бокуден и решили, че нищо не могат да сторят, освен да видят как самият Бокуден ще се държи в подобни обстоятелства.

За да направят този опит, те вързали един извънредно злонравен кон за каруца на пътя, по който знаели, че минава Бокуден. Тайно наблюдавайки го от далеч, те с изненада видели, че Бокуден избягнал коня, като преминал по отсрещната страна на пътя.

Те били удивени от този неочакван развой и по-късно, като си признали уловката, попитали за причината, поради която Бокуден е отстранил своя ученик.

Бокуден отвърнал: „Човек с мисловна нагласа, която му позволява да върви безгрижно край кон, без да съобрази, че може да бъде ритнат, е безнадежна работа, без значение колко е напреднал в изучаването на техниката. Мислех го за човек, който може много по-добре да преценява нещата, но съм сбъркал.“

6

Важно е да изгубиш ума си (за да го освободиш).

Шао Юн, китайски философ от XI в.

Умът трябва да бъде освободен

Дзен-учителят Такуан дава свое тълкувание на този принцип в книгата си Непоколебимата мъдрост, в която той прибягва до тайните на дзен, за обясни секретите на боя с меч на майстора Ягю Муненори:

Има един израз „да търсиш изгубения ум“, но се казва и: „Важно е да изгубиш [освободиш]ума“ Философът конфуцианец Мъндзъ [Менций] говори за търсене на „изгубения“ ум; да търсиш ума си, който се е запилял нейде, за да го върнеш при себе си. Мъндзъ отбелязва, че ако нашето куче, котка или пилета се изгубят, ние ще положим големи усилия, за да ги намерим и върнем обратно у дома. Той правилно посочва колко възмутително е при това положение, че когато умът — който е господар на тялото — блуждае по погрешния път и се изгуби, ние не правим опит да го открием и върнем.

Обратно, Шао Юн твърди, че умът трябва да бъде изгубен. Шао Юн казва: „Ако човек върже ума, като котка на каишка, той ще изгуби свободата си на движение. Използвайте ума добре, оставяйки го да върви свободно където си ще, без да бъде привързан към или ограничен от нещата.“ Начинаещите често упражняват твърде силен контрол над себе си. Те се отнасят с недоверие към идеята да отворят ума си и да го оставят да се движи свободно.

Но на нашия ум трябва да му бъде позволено да се движи свободно, дори ако той търси кални, мръсни места. Лотосът не се омърсява от калта, в коят расте. По подобен начин една фино шлифована кристална топка, оставена в калта, не ще бъде помътена.

Да държиш ума изкъсо, означава да отнемеш свободата му. Да ограничаваш ума в тесни граници може би е необходим навик за начинаещия, но ако го правим цял живот, това ще ни попречи да достигнем едно ново равнище и в крайна сметка да реализираме потенциала на своя живот.

Следователно, когато тренираме, в ранните етапи е най-добре да се придържаме към предписанието на Мъндзъ, но по-късно да оставим на ума свобода, като следваме пътя, посочен от Шао Юн.

7

Небрежността — враг голям;

все по-нависоко пламъците се издигат.

Коментар върху трандиционна японска карта за игра

Бедите идат от небрежност

Това предупреждение може да бъде приложение към много страни на живота. Деветдесет процента от пътните катастрофи се дължат на невнимание. В работата малко немарливост може да унищожи задълбочени проучвания и подготовка, водейки до непостоянство и непоследователност или неспособност да се постигнат предусещаните резултати. Същото важи и във войната, независимо дали в битката участват армии, или става дума за двубой. Небрежна подготовка или възмутително нехайство е равно на беда като две и две — четири.

За да не „изгорят в пламъци“ усилията ни, ние трябва постоянно да проверяваме действията си и да внимаваме какви методи ползваме, като винаги помним, че „бедите идат от небрежност“.

8

Карате е в сила и извън доджото

Целта на карате-до е да шлифова и възпита както ума, така и тялото. Възпитаването на духа и мисловнага нагласа, започнало по време на практикуването в доджьото (тренировъчната зала), не трябва да прекъсва след края на физическите и психическите упражнения за деня. По-скоро те трябва да продължат извън доджьото, във вашия обичаен всекидневен живот.

Обратно, ефектите от неумерено ядене и пиене и други вредни за здравето навици извън доджьото скоро ще се пренесат в практиката ви там. Те ще доведат до умора на ума и тялото, поставяйки ви в невъзможност да постигнете целта на тренировките си.

Независимо дали в или извън доджьото, практикуващите карате трябва винаги да развиват и тренират както ума, така и тялото си.

9

Карате се учи цял живот

Няма точка, която да бележи завършването на обучението по карате; винаги има по-високо ниво. По тази причина практикуващите трябва да продължават с тренирането цял живот.

Истинският път на обучението е неограничен път без край. Простото изучаване на всички кати (задължително усвоявани упражнения) и блокиращи техники не представлява истинско обучение, ако не продължите да ги усъвършенствате. Един фрагмент от първата глава на Хагакуре подкрепя това твърдение.

На преклонна възраст един майстор на меча казал следното:

В живота си човек преминава през различни равнища в учението. На най-ниското равнище човекът учи, но нищо не следва от това, и затова смята, че и той, и другите са неумели. На този етап него за нищо не го бива. На средното равнище той все още е непригоден, но осъзнава собствените си недостатъци и може да види несъвършенствата на другите. На висшето ниво той се гордее със своите способности, ликува от похвалите на другите и тъжи за липсата на способности у приятелите си. Този чевек е достоен за уважение. На най-висшето равнище човек изглежда така, сякаш нищо не знае.

Това са обикновените развнища. Има обаче и едно ниво, което е извън другите и е най-висшето от всички. Когато го достигне, човек разбира безкрайността на все по дълбокото навлизане в Пътя и никога не смята, че е стигнал до края му. Той знае точно какви са недостатъците му и през целия му живот нито за момент не му минава през ум, че е успял. Той не е горделив, а със смирение познава Пътя до края. Казват, че веднъж учителят Яго отбелязал: „Не зная как да победя другите, но зная как да победя себе си.“

През целия си гивот всеки ден прави крачка напред, ставай по-изкусен от вчера, а на следващия ден по-умел от днес. Усъвършенстването никога не престава.[1]

Да вървиш по този безкраен път, като ставаш по-добър днес, отколкото си бил вчера, а утре по-добър от днес — през целия си живот — е един истински образ на Пътя на карате.

[1] Вж. Ямамото Цунетомо. Хагакуре. Записките на самурая. Превод и коментари Данчо Господинов. С., Изток-Запад, 2003, с. 45–46. — Бел.прев. ↑

10

Прилагай пътя на карате към всички неща. В това се крие неговата красота

Един удар с ръка или с крак, нанесен или получен, може да означава живот или смърт. Това схващане е сърцевината на карате-до.

Ако към всички страни на живота се подхожда с този дух на сериозност, всички предизвикателства и трудности могат да бъдат преодолени.

Когато практикуващите се сблъскат с трудностите с нагласата, че животът им е заложен на карта, това ще им разкрие какво могат ла постигнат чрез личните си способности. Те ще започнат да виждат удивителната сила, които извира от усъвършенстването на ума и тялото посредством Пътя на карате и ще оценят изтънчената красота на този път.

11

Да се учиш чрез практика е като да буташ количка нагоре по хълм: ако се отпуснеш, тя ще се тръгне надолу.

Японска поговорка

Карате е като вряща вода — без нагряване тя отново става хладка

Каквото и да изучаваме, постоянната концентрация и усърдие са отличителният белег на успеха. Безсмислено е да започвате да учите карате тъй, сякаш сте поспрели край някоя крайпътна сергия, за да се поосвежите по пътя към дома. Да пробвате карате наслука или да го практикувате напосоки не ще бъде достатъчно. Само чрез непрестанно трениране вие ще можете да добиете, в ума и тялото, плодовете на Пътя.

12

Не мисли за победа. По-скоро мисли как да не загубиш

Този дванайсети принцип се отнася до нашето всекидневно мислене; тринайсетият и четиринайсетият принцип се занимават с психическата готовност в критична бойна ситуация.

„Да знаеш само как да печелиш и да не знаеш как да загубиш е в разрез със собствените ти интереси“ е една от последните максими, изречени от шьогуна Токугава Иеясу преди неговата смърт. Настройване, което отчита само победата, неизбежно подхранва прекален оптимизъм и води до нетърпение и раздразнителност. Практикуващите, които мислят само за победа, губят смирението си. Те започват да пренебрегват или да не зачитат хората около тях — настройка, която може да им създаде много врагове.

Най-добре е да се възприеме следната нагласа: въз основа на нашата истинска сила и непоколебимо убеждение ние сме твърдо решени да не загубим от който и да било противник; при това с едно меко, благо държание се опитваме максимално да избягваме търкания с другите.

Следвайте пословицата: „Когато е разгневен, той може да накара дори свиреп звяр да се свие от страх, но когато се усмихва, дори малките дечица се втурват към него.“ Самураят с фалшива смелост е твърд отвън и мек отвътре; истински смелият човек е мек отвън и твърд отвътре.

Карате-до винаги е разглеждано като бойното изкуство на джентълмените. Всекидневната мисловна нагласа на практикуващия карате-до трябва да е насочена към това да бъде външно благ и деликатен, но вътрешно силен.

Принципът на съсредоточаването върху това да не загубиш има допирни точки със следния пасаж от Сундзъ:

Стратегията при командване на войски а състои в това да не разчиташ, че врагът няма да дойде, а по-скоро да се осланяш на собствените способности да го изчакаш и срещнеш, щом дойде; да не разчиташ, че врагът няма да нападне, но да се поставиш тъй, че той да бъде в невъзможност да те атакува.

Накратко, горният пасаж ни предупреждава винаги да бъдем подготвени — съвет с широко приложение към много страни от всекидневния ни живот.

Сундзъ,

„Деветте изменения“, За военното изкуство

13

Пригаждай се съобразно противника

14

Формата на една армия трябва да наподобява вода. Водата избягва високото и се стреми към ниското; войниците трябва да изгбягват пълнотата [силата] на врага и да атакуват неговите празноти [слабостта]. Водата тече в зависимост от релефа на терена; войската постига победа чрез реагиране съобразно врага.

Затова може да се каже, че няма стандартна военна операция, тъй както няма нормална форма на водата. Постигащият победа чрез умело пригаждане към силните и слабите страни на врага е наричан превъзхождащ всички.

Сундзъ, „Пълнота и пустота“ За военното изкуство

Изходът на една битка зависи от боравенето с пустотата и пълнотата (слабостта и силата)

Тринайсетият и четиринайсетият принцип се отнасят до нашата мисловна нагласа в битка.

Сундзъ разглежда управляването на войсковите сили в съответствие с поведението на водата. Точно както тя тече естествено от по-високо към по-ниско място, тъй пълководецът се надява да избегне силните страни на врага и да го удари по неговите слаби места. И също както водата променя формата на течението си съобразно контурите на земята — става бавна и спокойна на равно място, бързо се устремява надолу по стръмни склонове и образува водопад по ръбовете на стръмни скали, — войската трябва да се приспособява към движенията на врага и към терена, за да си осигури победа.

Следователно при командването и насочването на войници пълководецът трябва да избягва „стандартното“ военно действие. С други думи, стратегията на военачалника трябва да бъде течлива като водата: гъвкава, а не закована и неизменна. Неговата армия трябва да се движи свободно и умело и да се пригажда към положението на врага. Човекът, който печели победа по този начин, е наистина превъзходен във военната стратегия и избора на подходящия момент.

Предвид казаното дотук, може да се разбере колко важно е подбирането на стратегия съобразно врага, боравенето с неговата „пустота и пълнота“. Тази идея не се ограничава само до командването на многобройна войска, но може да бъде прилагана и в по-тесен смисъл, към техническите аспекти на двубоя в карате-до.

Деветнайсетият принцип също утвърждава значението на гъвкавостта в бойните методи: „Не забравяй използването или отказът от употреба на сила, разтеглянето или свиването на тялото, бързото или бавното и спокойно прилагане на техника.“ Приложението на тези принципи трябва да се мени съобразно техниките, използвани от противника.

Има множество известни поговорки, които наблягат върху необходимостта от пригаждане на собствените действия спрямо тези на противника, като например „Пригаждай речта си съобразно тези, които те слушат“ и „Когато си в някое селище, следвай неговите обичаи“.[1]

Тринайсетият и четиринайсетият принцип имат дълбоко значение не само в битка и в карате-до, но и при сблъсъците и предизвикателствата във всекидневния живот.

[1] Вж. Ямамото Цунетомо. Хагакуре. Записките на самурая. С., Изток-Запад, 2003, с. 46–47. — Бел.прев. ↑

15

Мисли за ръцете и краката на противника като за мечове

Тъй като ръцете и краката на непоколебимо практикуващия карате могат да бъдат опасни като меч, този принцип трябва да бъде схващан буквално.

Ако развием още малко тази идея, трябва да смятаме ръцете и краката и на човек, който не практикува карате, за опасни. Когато залогът е оцеляване, дори у нетренираните е възможно да се отприщи удивителна мощ и те да покажат извънредна сила с ръцете и краката си. Когато някой без познания по карате или джудо и други подобни се бие от все сърце и душа и без оглед на живота или крайниците си, един новак в бойните изкуства не би имал шанс да му се възпротиви. Както показва поговорката: „Притиснатата в ъгъла мишка ще ухапе дори котка.“

По тази причина не трябва никога да изпадаме в самонадеяност или високомерие по отношение на нашите сили и способности. Независимо дали този, с който се сблъскваме, е тренирал бойни изкуства или не, трябва да държим сметка за потенциала на противника.

Когато възникне проблем, трябва винаги да оставаме внимателни и уважителни към думите и действията и никога да не гледаме отвисоко на противниците или да подценяваме техния потенциал. По-скоро трябва да се концентрираме върху това да се защитим с пълна осъзнатост и отдаденост.

16

Пристъпиш ли отвъд прага на дома си, милион врагове са насреща ти

Този принцип е отразен в древната поговорка: „Когато мъжът прекрачи прага на дома си, той среща седмина врагове.“ Разбира се, нито „седмина“, нито „милион“ трябва да бъдат приемани буквално, те просто посочват „много“.

Небрежността е голям враг, щом напуснем безопасната територия на дома си. Ако не сме във върхова форма както телесно, така и психически, ще привлечем провокатори и проблеми. Следователно трябва да възприемем нагласата, че когато прекрачим отвъд входната врата, попадаме посред много потенциални врагове и трябва да останем бдителни.

Следната история е разказана от майстора на карате Кенва Мабуни и илюстрира шестнайсетия принцип:

Майстор Ясуцуне Итосу, вещ в карате мъж, живял осемдесет и пет години, следваше обичая винаги да спира и да се покланя почтително пред своя домашен храм, когато възнамеряваше да излезе навън.

Един ден, надмогвайки моята мълчаливост аз го попитах: „Сенсей, какво искате от боговете, когато се молите?“

Той отговори: „Когато стар човек като мен излиза навън, то е благодарение на боговете, по чиято воля не съм бил ритнат от кон или премазан от някой екипаж и съм могъл да се връщам у дома невредим и здрав. И затова аз ги моля отново да бъдат така добри да ме предпазят днес и да позволят да си свърша работата и да се върна у дома благополучно.“

Все още изпълнен с младежка енергия по това време, аз казах — „Сенсей, колко странно е да чуя това от един майстор на бойните изкуства!“ — и сметнах, че това е твърде глупаво.

Но днес, когато премислям, разбирам колко по-дълбоко е виждал нещата той.

Историята на майстор Мабуни предлага рядката възможност да надзърнем в ума на един майстор на бойните изкуства и подчертава значимостта на този принцип.

17

Камае (стойка на готовност) е за начинаещите; след това се заема шизентай (естествена стойка)

Всички бойни изкуства имат собствени камае (пози на подготвеност или готовност).

Карате има няколко камае, които са уникални за него и те са основани на ефикасност и ефективност. Тези камае са се развили от изследванията и опита на майсторите на карате в миналото и са предавани от учител на ученик. Когато изучавате карате, всичките камае трябва да бъдат усвоени.

Докато сте още в началните фази, е важно да се упражнявате, за да овладеете различните форми на камае. Обаче ако се съсредоточите изключително върху камае, това ще навреди на свободното изпълнение на техниките и затова е въведен настоящият принцип. С напредването на тренировките ви е важно да избягвате привързването към камае. Трябва да сте в състояние да се движите и да изменяте позицията си свободно. Разглеждайте този пункт заедно с шестия принцип: „Умът трябва бъде освободен.“

„След това се заема шизентай“ има съответствие в едно старо предписание: „В карате няма камае.“ Тъй като ние знаем, че карате наистина има камае, това изглежда в противоречие с първата половина на седемнайсетия принцип, но всъщност няма конфликт. Някои обясняват парадокса така: „В карате няма камае; но в ума има камае.“

Това е изричано в различни варианти в цялата история на карате:

Не се разсейвайте с прекалена загриженост дали физическата форма на вашата камае е добра, или лоша.

Без значение колко непробиваема изглежда вашата стойка на готовност, тя е безполезна ако умът ви е заспал.

Независимо колко уязвима може да изглежда камае на противника, ако неговият ум е подготвен, вие трябва да бъдете извънредно предпазлив.

По същия начин е голяма грешка да бъдеш впримчен в представата за камае на ума. Както една стара песен предупреждава:

Сам умът е този,

що отклонява ума от пътя верен;

от ума

не ставай безумен.

Такуан Сохо, Освободеният ум

С други думи, трябва винаги да бъдем нащрек срещу себе си. Например, ако се концентрираме изключително върху умствените камае и пренебрегнем техните физически съответствия, то ставаме уязвими. Това може лесно да доведе до небрежност и нараняване. „От ума не ставай безумен“ посочва необходимостта от развиването на по-дълбоките пластове на ума — на Аза, — които работят, за да подтиснат и успокоят заблудения ум. Този „вътрешен господар на ума“ често е обозначаван като „непоколебима мъдрост“.

Всичко това подсказва, че схващането „в карате няма камае; но в ума има камае“ е междинна спирка по пътя към по-дълбоко разбиране; човек не ще постигне истинско разбиране, докато той или тя не продължи да изследва понятието, постигайки разбирането, че „в карате няма камае; в ума няма камае“.

Когато практикуващите достигнат до това разбиране, те повече не се нуждаят от психична подготовка или планиране на реакцията си спрямо атаката на противника или как те сами ще отвърнат. Обаче това състояние не е заплашителната нагласа „Ела, да те видя какво можеш!“. Нито пък е отпусната, резервирана нагласа на безразличие. По-скоро това е честно, с открит ум хладнокръвие, при което практикуващият вижда и реагира на проявите на ума на противника и на движенията на тялото му, щом станат видими. Скоростта на реакцията е като искрата, появяваща се при удряне на стомана по кремък; тя се осъществява за едно премигване сякаш в същия миг.

Тази превъзходна сила не е нищо друго освен едно задълбочено и удивително умение. Като наблюдавате забележителната способност на майстора на карате да реагира незабавно, твърдението „няма камае“ ще ви стане кристално ясно. Наблюдаването на майстора ще разкрие съществуването на фино умение, което се проявява естествено според изискванията на ситуацията. Силата на опитния каратист без камае е отразена в това древно стихотворение, което показва как в мига, в който луната се появява иззад облаците, нейното отражение вече е паднало върху водата:

Водите му не са възнамерявали да отразяват;

Луната не е имала намерение да се отразява.

Езерото Хиросава.

Как се постига това състояние на отсъствие на камае? Отговорът со крие в развиваното на невъзмутим ум, освободен от вълнения. Окинавският учен-мъдрец Теи Джунсоку описва състоянието със сходен образ: „Моят ум, спокоен и ясен подобно водата без вълнички носи едно отражение.“ Тои съзнава важността да се търси спокойното състояние „като вода без вълнички“, защото само тогава е възможно да отразиш нещата правдиво.

Вълничките по повърхността на езерото Хиросава ще накарат отражението на луната да се разпадне на десетки хиляди образи. Сблъсквайки се с множествеността, човек се обърква и замръзва, без да е в състояние да движи ръцете или краката си в координирано усилие. Обърканият ум е причината за навреждане, основата на грешките. Само постоянното култивиране води до сдържан, спокоен, непоколебим ум, който като кристално ясно огледало улавя луната, щом тя се появи, или отразява прелитаща отгоре птица. Единствено спокойният ум може да позволи правилни ясни съждения, свободни от грешки.

„В карате няма камае“ — колкото повече човек се опитва да проумее значението на това типично наставление на карате-до, толкова повече той започва да оценява дълбочината на учението. Настояването, че няма камае, когато в действителност има всякакви камае, следва философската гледна точка, че всички форми на вселената нямат реално съществуване. Лишената от камае естествена позиция (шизентай) тогава се превръща в безброй форми.

С дълбочината на своето съдържание и краткостта на израза си седемнайсетият принцип изразява дълбокия смисъл на безкрайния път на обучението, който трябва да следва практикуващият карате.

18

Изпълнявай ката точно; реалната битка е друго нещо

Ката е била в центъра на обучението по карате-до от древни времена. Тъй като техники и методи от всякакъв вид са били втъкани в ката, а познавачите и майсторите от миналото грижливо са запазили различните кати, те трябва да бъдат практикувани и изпълнявани по същия начин, по който са преподавани. По думите на майстора по карате Ясуцуне Итосу: „Пазете всяка ката каквато е, без да я разкрасявате.“

Но в реална битка не трябва да бъдете затруднявани или спъвани от ритуалите на ката. Вместо това практикуващият трябва да надмогне ката, за да се движи свободно съобразно силните и слабите страни на противника.

19

Не забравяй използването или неприлагането на сила, разтеглянето или свиването на тялото, бързото или бавното изпълнение на техниката

Трябва да се има предвид, че всяка от тези комбинации важи с еднаква сила и за ката, и за реалната битка. Изпълнението на ката, без да се отчита променливостта на силата, възможностите за разтегляне и свиване на тялото или прилагането на различен ритъм, когато се използва дадена техника, я прави безсмислена. Надеждата е, че чрез практиката на ката и кумите (спаринг) практикуващият ще стигне до пълното разбиране на този принцип.

Използването или неприлагането на сила, разтеглянето или свиването на тялото, изпълняването на техники бързо или бавно, вдишването и издишването и т.н. — всички те са критично важни елементи в реалния бой и трябва да бъдат напълно разбрани, за да се избегне поражение.

20

Бъди постоянно бдителен, усърден и изобретателен при следването на пътя

Този принцип обхваща всичките принципи преди него. Независимо дали от духовна, или от техническа гледна точка, практикуващият трябва да бъде „лостоянно бдителен, усърден и изобретателен“.

Легендарният майстор на боя с меч Миямото Мусаши илюстрира този принцип:

Спечелих първия си двубой, когато бях на тринайсет години […] Бях двайсет и една годишен, когато пристигнах в столицата и там срещнах немалко големи майстори на меча. Дуелирах се с мнозина от тях и нямаше случай да не победя. После пътувах из много провинции, срещнах бойци от различни школи и въпреки че се дуелирах повече от шейсет пъти, не загубих нито веднъж. Всичко това се случи между тринайсетата и двайсет и деветата ми година. Когато прехвърлих трийсетте, огледах изминатия път и осъзнах, че вероятно съм побеждавал не заради това че съм достигнал върховете на бойното изкуство, а заради вродена дарба, благодарение на която не съм се отклонявал от основните принципи на Пътя. А може би в изкуството на бойците от другите школи е имало слаби места.

След това, решен да постигна в дълбочина принципите на Пътя, аз се упражнявах ден и нощ. Когато намерих своя собствен Път на бойното изкуство, бях на петдесет години.[1]

Дори гений на бойните изкуства като Мусаши, който се упражнява усърдно ден и нощ без почивка, е постигнал за първи път просветление за Пътя едва към 50-годишна възраст.

Основателят на школата Муто-рю в боя с меч, Ямаока Тешю, бил на 45 години, когато казва: „Чак сега постигнах удивително разбиране“, изразявайки своя пробив към просветлението. Това било трийсет и седмата година откакто той се упражнявал в боя с меч и двайсет и третата му година като ученик на известния майстор на меча Асари Маташичиро. Само след упражняване в продължение на десетилетия, със смел и дързък дух, който му завоюва прозвището „Железния демон“, и единствено след устремяваме към целта със сериозността на намерение, което пронизва самата му същност, той бил в състояние да схване истинските принципи на Пътя за първи път.

Тези принципи показват колко самонадеяиа е идеята че е възможно да станеш майстор на бойните изкуства след пет-десет години упражняване яваш-яваш. Подобно поведение подвежда практикуващия и отравя Пътя. Ето защо последният принцип ни предупреждава да „бъде постоянно бдителни, усърдни и изобретателни“.

Самомнението или мързела са окови, които спъват вашия напредък. Практикуващите карате трябва постоянно да изучават и укоряват себе си, никога да не престават да бъдат бдителни и прилежни, докато не са в състояние да проникнат в най-съкровените равнища на карате-до. Такава трябва да бъде нагласата на всеки, който иска да върви по Пътя.

В тези няколко страници аз коментирах накратко двайсетте принципа. Тези принципи не трябва да бъдат смятани за отнасящи се само до карате-до. Ако те и техните първостепенни понятия бдителност, усърдие и находчивост бъдат прилагани към делата ви в обществото като цяло, вашето разбиране за живота ще се увеличи многократно.

[1] Миямото Мусаши. Горин Но Шьо. Ръкопис за петте стъпала. Превод от старояпонски Братислав Иванов. С., Изток-Запад, 2005, с. 7–9. — Бел.прев. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.